Antarktis.
Jordens koldeste, barskeste og mest afsidesliggende kontinent.
Intet menneske har været nede i dybet, der omkranser det.
Før nu.
Dybhavet er lige så udfordrende at udforske som rummet.
Vi ved mere om Mars' overflade end om de dybeste dele af havet.
Nu kan vi dykke ned i det uudforskede dyb-
- og undersøge, hvilke hemmeligheder overfladen skjuler.
Vi synker ned langs et isbjergs undersøiske væg-
-og træder ind i en ugæstfri verden.
Dette er Jordens koldeste farvande.
Idet vi bevæger os ned i dybet, øges trykket ubønhørligt.
Og lyset ovenfra forsvinder næsten totalt.
Men utroligt nok...
Der er liv her.
Man kunne måske have forventet, at dybt nede i Det Sydlige Ishav-
-ville vandet være blottet for liv.
Men faktisk myldrer det med liv her.
Og det begrænser sig ikke til havet omkring Antarktis.
Havstrømmene fører denne frodighed ned i næsten alle verdens dybhave.
Der findes mere liv i havets dyb end noget andet sted på Jorden.
DYBET
FORTALT AF DAVID ATTENBOROUGH
Sollyset svinder, og havet bliver mørkt.
Her i Stillehavet, 200 meter nede, træder vi ind i en fremmed verden.
Tusmørkezonen, et hav af evindelig dunkelhed.
Mærkelige skabninger lever her.
En ildpølse. En to meter lang rørformet geleklump-
- som får en hvidtippet haj på visit oppefra til at virke lille.
Kun en lille mængde lys når helt herned.
For at overleve her må man udnytte hvert eneste lille lysglimt.
En sværdfisk.
Øjnene er så store som tennisbolde-
-så den kan se i det evige tusmørke.
En blæksprutte. Denne lever kun her.
Dens højre øje kigger nedad.
Dens venstre øje er meget større og peger opad-
- for at holde øje med byttedyr, der svømmer nærmere ved overfladen.
Det er ikke sært, at den kaldes Den Skeløjede Blæksprutte.
Og endnu mere mærkelig...
Dette er en Macropinna microstoma, på engelsk "barreleye" (tøndeøje).
Fisken har et gennemsigtigt hoved fyldt af en geleagtig masse-
- så den kan kigge op gennem sit kranium.
Vi ved nu, at tusmørkezonen er tilflugtssted-
- for utrolige 90% af alle havets fisk.
Om natten migrerer enorme stimer af prikfisk til overfladen-
-for at æde bittesmå plankton.
Om dagen trækker de sig tilbage til dybet.
En Humboldt-blæksprutte.
Den er to meter lang og kan veje 50 kilo.
Som de fleste blæksprutter er de glubske jægere.
Der er hundredvis af dem.
De har opdaget en stime prikfisk-
- som gemmer sig på 800 meters dybde ud for Sydamerikas kyst.
Tentaklerne er udstyret med kraftige sugekopper-
- som de bruger til at gribe deres bytte.
Og når der ikke er flere prikfisk-
-angriber de hinanden.
Denne blæksprutte har fanget en mindre blæksprutte.
For at skjule byttet for de andre slipper den en sky ud af sort blæk.
Men så udfordres den af en endnu større blæksprutte...
...som stjæler byttet.
Humboldt-blæksprutten foretrækker at jage i tusmørkezonen.
Den bevæger sig sjældent ned i det evige mørke dybere nede.
Her ligger midnatszonen.
Vi er en kilometer fra overfladen, uden for solens rækkevidde.
Et stort, sort tomrum-
- større end resten af Jordens samlede levesteder.
Der er liv hernede.
Men ikke som vi kender det.
Rumvæsenagtige skabninger producerer blændende lysopvisninger.
Næsten alle dyr skal kunne tiltrække mager og frastøde rovdyr.
Lysets sprog er så udbredt her-
- at signalerne nok er klodens mest almindelige kommunikationsform.
Og alligevel ved vi så lidt om dem.
Jægere oplyser sig selv og tiltrækker sig således nysgerrige byttedyr.
Dette er en troldfisk.
I forhold til dens størrelse har den de største tænder af nogen fisk.
Tryksensorer på hovedet og kroppen registrerer bevægelser i vandet.
Det er midnatszonens mest glubske fisk.
Byttedyr bruger lys for at aflede dens opmærksomhed.
En afledningsmanøvre af lysende blæk.
Hernede i det sorte mørke...
...følger dyrelivet ikke vores tidsregning.
Blæregopler er stort set udødelige.
De kloner sig selv gentagne gange.
Nogle af dem vokser sig længere end en blåhval.
Hernede sner det.
Skyer af organisk materiale drysser langsomt ned fra oven.
Det er føde, og en lang række filtratorer er afhængige af det.
Gopler.
Og sarte søpølser.
Den ene procent havsne, som de ikke når, lægger sig på havbunden.
Over millioner af år dannes der et mudderlag-
- som kan blive halvanden kilometer tykt.
Det er en øde slette, der dækker halvdelen af Jordens overflade.
Dybhavssletten synes ved første øjekast at være livløs.
Men en unik forsamling af bunddyr holder til her.
En kistefisk.
Den er et rovdyr, der ligger på lur, med et enormt gab.
Og uendelig tålmodighed.
Denne fiskeart har levet så længe her-
- at dens finner har udviklet sig til noget mere nyttigt.
Fødder.
Det gør den i stand til at skubbe sig rundt på havbunden.
Blæksprutten Opisthoteuthis californiana, på engelsk "flapjack".
Den driver rundt over havbunden og leder efter orme i mudderet.
Men den forsvinder straks ved tegn på fare.
En seksgællet haj så stor som en stor hvid haj.
Det kan være et helt år siden, den har spist.
Den patruljerer på muddersletten med et minimalt energiforbrug.
Højt oppe nedbrydes liget af en kaskelothval langsomt.
Den bliver et festmåltid for dybets skabninger.
Føde. 30 ton af det.
Endelig synker den ned på havbunden.
Og den bliver snart bemærket.
En seksgællet haj har en ekstremt god lugtesans.
Blot 25 minutter efter hvalens kadaver er ankommet-
-bliver det fundet af en haj.
Hvert bid frigør blod ud i havstrømmen.
Nyheden, om at her er føde, spredes hurtigt.
Endnu to sultne seksgællede hajer dukker op.
I løbet af 12 timer kæmper syv enorme hajer med hinanden-
-om at rive mundfulde til sig.
Ingen er villige til at give sig.
Et døgn senere er en tredjedel af kadaveret væk.
Hajen, som kom først, har spist, til den er stopmæt.
Dette ene måltid kan holde den i live i et helt år.
Nu kommer rengøringsholdet.
Heksekrabber, som bærer koraller i bagbenene.
Sandsynligvis som en improviseret rustning.
Her er også krabber af arten Cancer bellianus.
De opdagede sikkert kadaveret samtidig med hajerne.
Men de bevæger sig ikke lige så hurtigt.
Efter en måned har over 30 forskellige arter-
-fjernet de sidste spiselige bidder.
Men nu tiltrækker ådselsæderne sig deres egne rovdyr.
Strømpebåndsfisk, som svømmer lodret, snupper dem en efter en.
Hvalens tænder har løsnet sig-
- efter skelettet er begyndt at falde fra hinanden.
Fire måneder senere er der kun nogle få knogler tilbage.
Men selv de er føde...
...for noget.
Zombieorme.
De borer sig ind i knoglerne ved at injicere syre-
- for at nå de små mængder fedt, der stadig befinder sig der.
Det kan tage årtier, men til sidst vil de sidste rester smuldre bort-
- og alle kadaverets 30 ton vil være genanvendt.
En nedfalden hval er en midlertidig oase-
-på havbundens ødemark.
Men her er også permanente oaser.
Sten, som skyder op gennem mudderet, giver fæste til dybhavskoraller.
Så dybt nede som 5,6 km findes der flere koralarter i dybet-
-end på lave tropiske rev.
Uden sollys er de afhængige af føde, der driver med strømmen.
Og de vokser kun en hårsbred om året.
Nogle af dem kan leve i 4.000 år.
I lighed med deres slægtninge på lavt vand giver de ly-
-til alle mulige andre skabninger.
Blandt korallerne vokser en af de smukkeste havsvampe.
Dette er Venus' blomsterkurv.
Disse svampe har logerende.
Rejer.
Der er mange rovdyr på revet, så rejerne er heldige.
Både denne han og hun blev skyllet ind i svampen-
-da de var små larver-
- sammen med de små partikler, som svampen lever af.
De fandt hinanden og har været her lige siden.
Nu er de fuldvoksne, og hunnen bærer på æg.
Når æggene klækker, svømmer larverne ud gennem svampens vægge.
Men rejerne fjerner sig aldrig. Det kan de ikke.
De er for store til at komme ud samme vej, som de kom ind.
De vil utvivlsomt leve længere her-
- end hvis de drev ubeskyttet rundt på revet.
Men hvordan et så enkelt dyr som en svamp-
- kan bygge en så kompleks konstruktion-
- til rejernes store fordel, er et mysterium.
Og absolut et underværk.
I vore dage lægges deres tidløse verden i grus.
Overfiskeri har tømt havets højere lag-
- og trawlere er begyndt at rasere dybet.
Talløse rev, som har trivedes her i årtusinder-
-ligger nu i ruiner.
Med tiden går organisk materiale på havbunden langsomt i opløsning-
-og danner metan.
I Den Mexicanske Golf frigiver udbruddene også en salt væske.
Saltlage.
Væsken er fem gange tungere end havvand-
- og samler sig i store damme på havbunden.
Det er svært at hitte rede på synet.
En 15 meter dyb sø af koncentreret saltvand på havets bund.
Ved dens bredder syder det utroligt nok af liv.
Kæmpemuslinger, som kan leve og vokse i 100 år eller mere-
- rejser sig som kæmper over rejer og hummere-
-som søger føde omkring dem.
Ålen Synaphobranchidae kommer til saltlagesøens bredder-
-på jagt efter noget spiseligt.
Nogle vover sig endda ud i saltlagen.
Bliver ålen i for længe, kan den få en forgiftning.
Dens eneste håb er at stige op over søen.
Det lykkes for den at undslippe.
Andre er ikke så heldige.
Saltlagen balsamerer deres kroppe.
Forulykkede fra flere årtier hober sig op ved bredderne.
Men dele af dybet er endnu mere ugæstfrit.
Nogle steder strækker enorme sprækker sig langs havbunden.
Kløfter, som rækker ned mod Jordens midte.
Scanninger fra forskningsfartøjer gør det muligt at genskabe-
- et grafisk billede af dette vidtstrakte undersøiske landskab.
Dybest af dem alle, cirka 11 kilometer-
-er Marianergraven i Stillehavet.
Selv Mount Everest kunne forsvinde i den.
Hernede i de dybe slugter mente man engang-
-at absolut intet kunne overleve.
Men selv her er der liv.
En slags havsnegl.
En såkaldt havgris.
De og andre simple skabninger klarer at overleve-
- af den lille smule føde, der driver herned.
Som denne søstjerne kan de tåle et tryk, der svarer til 50 jumbojetter-
-stablet oven på hinanden.
En kamerasonde afslører en helt utrolig opdagelse.
Den æteriske sneglefisk.
På otte kilometers dybde-
- er det den dybest levende fisk, som indtil nu er fundet.
Ingen havde troet, at et så komplekst dyr som en fisk-
-kunne overleve under så højt tryk.
Fra det dybeste dyb til de øvre lag i tusmørkezonen-
- virker det, som om der ikke er noget sted i dybhavet-
- hvor livet, i en eller anden form, ikke kan overleve.
Vi mener nu, at det var i dybhavet, at livet på Jorden begyndte.
Her, i en verden skjult i et af Jordens største geologiske masser.
En undersøisk bjergkæde løber gennem verdenshavene-
-og strækker sig over hele kloden.
De midtoceaniske rygge.
I det sydlige Stillehav rives havbunden i stykker.
Mere end tre fjerdedele af Jordens vulkanske aktivitet foregår i dybet.
Næsten det hele foregår langs de midtoceaniske rygge.
Men via disse gigantiske naturkræfter vælder rigdommene frem.
Gasser og glohedt vand strømmer ud fra sprækkerne.
Mineralaflejringer fra disse stråler danner store skorstene.
Hydrotermiske væld.
Denne, som rager 30 meter op, kaldes Godzilla.
Vi ved nu, at de rummer lige så meget liv som tropiske regnskove.
Nogle steder er en halv million dyr stuvet sammen-
-på en enkelt kvadratmeter.
De er helt afhængige af bakterier som føde.
Og de næres af kemiske stoffer, som opløses i den hede væske.
Krabber fortærer de bakterielle lag, som dækker deres skjold.
Andre opretholder bakterielle kulturer inde i deres egne kroppe.
Rejer bærer kulturerne i deres mund.
Men det er en farlig strategi.
For at skaffe næring til disse mikrober-
- må rejerne kaste sig ind i de hede væld-
- og risikerer således at blive kogt levende.
De seneste ti år-
- er antallet af opdagede hydrotermiske væld fordoblet.
Hvert eneste af dem har sit eget særpræg og samfund.
Men det måske vigtigste af dem finder vi i Atlanterhavet.
Det har fået navnet Den Tabte By.
I dets 60 meter høje tårne foregår noget usædvanligt.
Tryk og temperatur er ekstremt højt-
- og kulbrinter, de molekyler, der er grundbestanddelen i alt liv-
-dannes spontant.
Mange forskere mener nu, at livet på Jorden-
- kan være begyndt ved et væld som dette-
-for fire milliarder år siden.
Vi ved nu, at der er dybe hav på Jupiter og Saturns måner.
Hvis livet kan klare sig under ekstreme forhold som hernede-
- kan det utvivlsomt også eksistere et sted derude.
NED I DYBET
Vores hold filmede i mere end 1.000 timer i dybhavet.
Oftest fra forskningsfartøjet Alucia-
- og de to miniubåde Deep Rover og Nadir.
Deres mest ambitiøse mission var til Antarktis.
De håbede at kunne filme på 1.000 meters dybde.
Noget som ingen havde forsøgt før.
Vi aner ikke, hvad vi vil finde. Det er aldrig udforsket før.
Det kan være dødt eller syde af liv.
Det kan være alt derimellem. Hvem ved?
Det er en enorm teknisk udfordring.
Vandet her kan nå minus 1,8 grader.
Ingen ved med sikkerhed, hvordan ubådene klarer det ekstreme miljø.
Godt, jeg tørrer det op.
En halv time inde i det første dyk-
- danner der sig en pyt på gulvet i ubåden.
Orla bekræfter, at det er havvand.
Ja, jeg prøver at tørre vandpytten op.
Så ser vi, om der kommer mere.
De må hurtigt finde og reparere lækagen.
Ja, du skal trække den over...
Er man på 450 meter i en lille boble, og der trænger vand ind...
Det vil tage en halv time at nå op til overfladen-
- og man spekulerer på, om den bliver fyldt med vand.
Hvis det sker, er der ingen udvej.
Ubådspiloterne er trænede i nødsituationer.
- Send dem over. - Ja.
Ralph finder hurtigt lækagen og tætner den.
Han fik det til at virke dagligdags og almindeligt.
"Jeg fikser det. Bare rolig." Og på 20 minutter var det klaret.
Vandet i Antarctic Sound er muligvis frodigt, men også farligt.
Sundet kaldes ildevarslende "Isbjerggade".
Ubådene skal kunne komme sikkert ned og op-
-uden at blive væltet af isbjerge.
Det bliver ligesom et spil "Space Invaders".
En kubikmeter is vejer et ton.
Hvis det skurer rundt om kuglen...
Den er sart. Den er ligesom et stort Fabergé-æg.
Et dyk bringer dem direkte op mod undersiden af et isbjerg.
Der er isbjerge på størrelse med en lille bil-
- og nogle er så store som Hyde Park, enorme.
Forholdene kan skifte på et øjeblik.
Kaptajnen kontakter ubådene.
Jeg er bekymret for, at isen skal ramme jer.
Modtaget.
Der er et par store isbjerge på vej.
Det ser ud, som om de er på kollisionskurs.
Stødet fra to isbjerge, der rammer sammen ovenover, høres tydeligt.
Nu kommer der is.
Med isbjerge der støder sammen og et skift i vejret-
-kaldes ubådene hurtigt op.
Endnu engang forpurres deres planer.
Endelig, efter to uger, er forholdene perfekte.
Endnu engang forsøger de at dykke 1.000 meter i Isbjerggade.
En time efter de har forladt overfladen, får de målet i sigte.
999.
Kontrol, kontrol. Dette er Nadir på bunddybden.
En-nul-nul-nul meter.
Modtaget, en dybde på 1.000 meter. Kontrol slut.
Ny rekord!
Det første bemandede dyk på 1.000 meter i Antarktis.
På bunden af havet, ved verdens ende-
- finder de en forbløffende mængde liv.
Men de er lige så forbløffede over, at en kilometer fra overfladen-
-udgør isbjerge stadig en fare.
Sten kan falde fra dem, idet de smelter-
-og en lander lige foran ubåden.
Jeg tror ikke, mange, som dykker med ubåd-
- regner store, faldende sten for at være en fare.
Var den blevet ramt, havde den fået en stor ridse.
Hvis noget på 10-20 ton havde ramt ubåden-
- ville den være blevet totalt ødelagt.
Men i løbet af de følgende dyk opdager de-
- at det er de faldende sten, der beriger den antarktiske havbund.
De danner forankringspunkter, hvor livet kan trives.
Det viser, at for at kunne værdsætte havdybets komplekse og rige liv-
-må vi selv tage derned.
Næste gang besøger vi travle koralrev.
Her må dyr ty til alle midler for at få et konkurrenceforspring-
-i disse tætbefolkede byer.
Linda Bang Sørensen www.btistudios.com